Zrínyi

Zrínyi Miklós (1620-1666)

Zrínyi Miklós 1620. május 1–én született Csáktornyán, gazdag, és nagyhatalmú horvát főnemesi családba. Apja Zrínyi György horvát bán, anyja Széchy Magdolna. Dédapja az a Zrínyi Miklós, aki 1566-ban Szigetváron harcolt a török szultán serege ellen, s mivel a császár cserbenhagyta, a várból kitörve hősi halált halt. Tehát Zrínyi családja nagy múltú, és hősi család volt. Zrínyi Miklós példaképének dédapját tekintette, szüleit korán elveszítette.

Apja halála után árva maradt, nevelését a király által kinevezett gyámi tanács irányította. Nevelője Sennyei István veszprémi püspök volt, de Pázmány Péter irányító befolyást gyakorolt rá. Tanulmányait otthon kezdte, majd Grazba, Bécsbe, és Nagyszombatra ment jezsuita intézményekbe tanulni. Az iskolai rend szigora nem tetszett neki, próbálta kivonni magát a kötelezettségek alól. 1636-ban Itáliába utazott, meglátogatta a barokk Rómát, Nápolyt, Firenzét, hosszabb időt töltött Velencében. Ekkor alapozódott meg olaszos műveltsége, az olasz irodalomban való jártassága. Műveltsége igen kiemelkedő volt: hat nyelven beszélt, élénk figyelemmel kísérte az európai szellemi élet jelenségeit. 1637 tavaszán Csáktornyára került, ez a terület határos volt a török által meghódított területtel, így megtanulta a kardforgatást is, 1638-tól pedig életét a törökök elleni harcnak szentelte, gondoskodott birtokai és jobbágyai fegyveres védelméről, ezzel téve félelmetessé nevét a törökök előtt. A katonai pályáján is gyorsan haladt, 1646-ban tábornok lett, 1647-ben pedig horvát bánná nevezték ki. Ebben az évben aratta első nagyobb győzelmét Légrádnál. Több fontosabb sikert is elért főparancsnokként, de ez a tétel nem erről szól, így át is térnék a tétel szempontjából érdekes témára: Zrínyi Miklós halálára, és halálának legendájára.

Zrínyi Miklós halálának legendája:

„Zrínyi halálának körülményeit mindenki ismeri; a magyar történelem legtöbbet emlegetett eseményei közé tartozik a kursaneci vadászat, ahol az ôszi este leszálló félhomályában megsebzett vaddisznó végzett azzal, aki száz csatán eshetett volna el”

Írja Péter Katalin A magyar romlásnak századában című kötetében.

Gróf Zrínyi Miklós horvát bán, hadvezér és költő (a szigetvári hôs dédunokája) 1664. november 18-án, ebéd után bizalmas embereivel, Vitnyédi István soproni ügyvéddel, a köznemesi ellenzék vezéralakjával, a fiatal Bethlen Miklóssal, a későbbi erdélyi kancellárral, a szintén ifjú Zichy Pállal, Guzics Miklós udvari kapitánnyal, annak öccsével és másokkal vadászni ment a Csáktornyához közeli kursaneci erdőbe. Bethlen Miklós időskori visszaemlékezése szerint Zrínyi lőtt egy vaddisznót, és a szolgái ugyancsak leterítettek egyet. Már esteledett. Az erdő szélén várakozó hintónál éppen beszálláshoz készülődtek, amikor váratlanul megjelent Zrínyi egyik vadásza (Póka István), aki horvát nyelven közölte Zrínyivel: „Én egy kant sebesítettem, mentem a vérén: ha utána mennénk, elveszthetnők”. Ezután Zrínyi fogta a rövid puskáját, lóra kapott, és egyedül a vadász után nyargalt. Nem sokkal ezután Guzics kapitány öccse, egy Majláni nevű savoyai fiatalember, Angelo nevű olasz inasa és a lovásza is követték ôt. Közülük Guzics tért vissza a riasztó hírrel, hogy Zrínyit baj érte. A vadkan a lábán és a fején három sebet is ejtett. Ezek közül a nyakon szerzett sebesülés volt a legsúlyosabb, ez ölte meg. Az állat agyara hátul jobb oldalon a nyakcsigolyánál hatolt be és elöl a toroknál jött ki, minden izmot, eret elszakítva. A vérzést megpróbálták elállítani, de nem sikerült. A közvéleményt megrázta a halálhír. Jellemző, hogy sokan nem tudták elfogadni a baleset tényét: összeesküvésről, udvari merényletről beszéltek. A halálesetnek közvetlen szemtanúja nem volt. Bethlen Miklós önéletírásában vetette fel először a kétkedést a baleset tényét illetően. Bethlen Miklós önéletírásából részlet a baleset körülményeiről, történéséről:

„Hozzáfogánk a vadászathoz. Ô maga levetvén a nagy bô csizmát, Melyeket a telekes bocskorra is felvonhatott, puskával bemene, és szokása szerint csak egyedül búkálván, löve egy nagy emse disznót. A hálóknál a gyalogok is lövének egyet, s vége lôn a vadászatnak. Kisereglénk a hintóhoz, az úr is, hogy immár hazamenjünk; Estefelé is vala. Azonban odahozá a fátum egy Póka nevű vadászát, ki mondá horvátul: én egy kant sebesítettem, mentem a vérén: ha utána mennénk, elveszthetnôk. Az úr mindjárt mondá nekünk Zichyvel kettônknek, látván hogy el akarunk vele menni: öcsém uraim, kegyelmetek csak maradjon itt; Vitnyédinek, Guzics kapitánynak: csak beszélgessenek itt kegyelmetek, öcsém uraimékkal, meglátom, mit mond ez a bolond […] Csak bocskorban lóra kapa, puska kezében, Póka után elnyargala; egy Maglani nevű szabaudus (savoyai – B. A.) ifjú gavallér, Guzics öccse, meg egy Angelo nevű kedves olasz inasa és a lovász nyargalának utána. Mi ott a hintónál beszélgeténk. Egyszer csak hamar ihol Nyargal Guzics, mondja a bátyjának: hamar a hintót, oda az úr. Menénk, a mint hintó nyargalhat; és aztán gyalog a sűrűbe befuték én. Hát ott fekszik, még a bal kezében, mint tetszett, az ér gyengén lüktetett; de szeme sem volt nyitva, sem szólott, csak meghala. Maglani így beszélte: hogy a mint Póka után bement a disznó vérén az erdôbe, míg ôk a lovakat kötözték, csak hallják a jajszót. Póka szava volt. Maglani legelébb érkezik. Póka egy horgos fán; az úr arccal a földön, s a kan a hátán; ô hozzálő, elfut a disznó, érkezik Guzics és Angelo; az úr felkél és mondja: rútul bánék velem a disznó, de ihol egy fa – melyet csatákon is magával hordozott zsebében –, állítsátok meg a sebnek vérét véle, ez arra igen jó. Eléggé próbálták véle, de hijába; csak elfolyt vére, s először ülni, aztán hanyatt fekünni és végre csak meg kellett halni, mert a fején három seb vala, egy bal felôl a fülén felül, feje csontján ment csak el a kan agyara, a homloka felé szakasztotta rútul a feje bőrét; más ugyan a bal fülén alól, az orcáján a szeme felé rút szakasztás; de e kettô semmi, hanem harmadik jobb felôl a fülén alól a nyaka csigájánál ment be s elé a torka felé ment, és a nyakra feljáró minden inakat kettészakasztotta; ez ölte meg, a vér elmenvén. […] Rettenetes sírás lőn az erdőben, a legalábbvaló, csak a gyermek is siratta.”